Scriitorul zilei: Zeno Ghiţulescu, n. 3 iulie 1929
![Descriere: ANd9GcSEFraPOEe4dqiGpiI6HhwYskdxBUoKlk_Ipp0pqFRje7JHjf-C](file:///C:/Users/IONLAZ~1/AppData/Local/Temp/msohtmlclip1/01/clip_image001.jpg)
Citeşte mai mult: http://ro.wikipedia.org/wiki/Zeno_Ghi%C8%9Bulescu
http://www.crispedia.ro/Zeno_Ghitulescu
Poezia
zilei, Zeno Ghiţulescu
Între pământ şi cer
Rosa canina
Între mine şi clipă: o flacără,
Îngenunchez la altarul de iarbă -
Ferec pleoapele şi lumea, jumătate
Frânghie de fum
Strig; nu-ţi aflu numele
Ion Lazu - O pagină de Jurnal, 2006
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhtfl0OZR4ovgMsNeEBXbkkLOfyCyCrczWyM3VmVz6MMzfWxdnncsdsjSJ_-6zDS1gK5yWUe1wwcR4Ul05Vgrz7AOnn1h0voXQFy8LXlYxA_FE_ZAwbs0rGhHfKOtifnlOKy9PNfWmIoJk/s200/SAM_0224.JPG)
Fotografii din Toscana, iunie 2015. Prima comuniune a nepotului Giovanni
![Descriere: ANd9GcSEFraPOEe4dqiGpiI6HhwYskdxBUoKlk_Ipp0pqFRje7JHjf-C](file:///C:/Users/IONLAZ~1/AppData/Local/Temp/msohtmlclip1/01/clip_image001.jpg)
Născut la Band, jud. Mureş, a făcut
liceul la Făgăraş şi Tg. Mureş, absolvit în 1947, apoi facultatea de medicină
clujeană, cu licenţa în 1953, devenind medic radiolog. A debutat cu poezii în
1957 şi a continuat să publice volume de versuri în descendenţa
expresionismului blagian şi traduceri din lirica maghiară. S-a încercat de
asemenea în dramaturgie şi în roman.
Opera literară: Discul,
1972; Bucuria
cuvântului, 1974; Între
Pământ şi Cer, 1977; Foc
nestins, 1980; Aripa
din piatră, 1986; Prima
zăpadă, 1990; Periplu, 1993; Veşnicul început, 1996, cu o
prefaţă de Al. Cistelecan; Izbăvitoarea
povară, 1998; Pod
pestre abis, 1999; Poeme (Antologie), 2000; Provocarea labirintului, 2002 ; Povestea vântului,
2004; Clepsidra secretă,
Ediţie bilingvă română şi engleză, 2004
Citeşte mai mult: http://ro.wikipedia.org/wiki/Zeno_Ghi%C8%9Bulescu
http://www.crispedia.ro/Zeno_Ghitulescu
Poezia
zilei, Zeno Ghiţulescu
Între pământ şi cer
Neliniştea şerpuia printre frunze
Îşi desfăcea eşarfele de umbre,
Atârnandu-mi de priviri
Idoli de lut.
Doar o rază de soare mi-a întins
O frânghie să mă caţăr în sus,
Tot mai sus,
Şi n-am observat cum amurgul
Îşi ascuţea stiletul...
Şi eu atârnam între pământ şi cer.
Ioana Dinulescu, n. 3
iulie 1950
![](file:///C:/Users/IONLAZ~1/AppData/Local/Temp/msohtmlclip1/01/clip_image003.jpg)
Rosa canina
Între mine şi clipă: o flacără,
un rug de care-mi odihnesc tâmpla-nsetată.
Păsări seamănă brazde în zbor,
o ploaie rodnică peste zări
se arată.
Îngenunchez la altarul de iarbă -
tipsie acum, ţărâna mă poartă;
turnuri de răcoare ascund
rosa nimbată.
Ferec pleoapele şi lumea, jumătate
se dezveleşte: un fruct
cu carnea străvezie;
cealaltă jumătate a ei se iscă
sub degetele închipuirii mele,
în câmpie.
Frânghie de fum
Strig; nu-ţi aflu numele
printre cuvinte.
Flacăra pasului tău pluteşte
pe deasupra de ierburi;
nu aflu, deci, urma ta pe nisip,
pe frunza căzută din ram mai devreme.
Prin amara risipă a amurgului în câmpie
colind tărmul, petale de măr
se cern peste zare -
lacrimi pâlpâitoare în trupul
de cretă al zilei...
Acest ţărm unde stăpânea
o oră de cretă - prima mare tristeţe:
dragostea ce mă ţinu legată
de un stâlp ca de fum,
cu o frânghie de fum.
(din Călătorie
de recunoaştere, Ed. Scrisul românesc, 1982)
Alţi scriitori:
Al. Bistriţeanu, m. 1976
Nicolae Oprea, n. 1950
Ion Lazu - O pagină de Jurnal, 2006
10 0ct. 2006, continuare: Scrie Cţa Buzea în Rom. Lit. 40, Jurnal - Creştetul gheţarului, pagini de probă, despre Adrian P..
„Lirismul i se degradează în cantitate, în relatare, în anecdotic... exerciţii
de versificaţie, un mod incomod, deşi plăcut, de a se elibera de energii
anarhice... le citeşte prietenilor, de la care aşteaptă extaz şi aplauze. Şi le
primeşte!... Vrea să-şi adune poemele politice într-o carte cu care să devină
temut...”
În zori mă întîlnesc cu IM pe faleză, îi spun că m-a
impresionat ardoarea din prestaţia lui Mircea Diaconu, inclusiv regretul
exprimat explicit că Mihai V nu are în spate un partid politic care să-l
susţină – cu subînţelesul că Wurmbrand îl are pe UDMR. Şi îi precizez: Dragul
meu, acum foarte sincer şi pentru că suntem numai noi doi pe toată plaja Neptunului și nu numai, îţi
spun că privind cele două filme şi încercînd să judec cît mai obiectiv, mi se
pare că totuşi MV nu a fost mai mult decît un aventurier fascinant, mare
războinic, viteaz cît zece, o legendă vie, un mit, etc; dar mă întreb ce s-ar
fi ales după unirea pe care el a realizat-o? Cum ar fi condus? Ce ar fi
construit pentru statul nou înfiinţat, le-ar fi fost mai bine locuitorilor etc?
Pe cînd e lucru vădit, Carol I a construit o ţară modernă, cu legi, instituţii,
edificii, a dat stabilitate, a dat progresul, prosperitatea, a marcat ieşirea
din Evul mediu. Nu ne-a dat el mitul întemeietor, l-a dat Mihai Viteazul, în
schimb Carol I chiar a întemeiat un stat modern, cel mai important şi stabil
stat din această parte a Europei. Deci, dintre cei doi în discuţie, eu l-aş
alege pe Carol! Iar dacă ar fi să pot vota acum, l-aş vota în continuare pe
Eminescu, aud că se mai poate vota pînă pe 21 octombrie, cînd e finala.
IM se arată foarte iritat de opţiunea mea (probabil
pentru că se pliază pe a lui Patapievici, care în viziunea lui IM a influenţat
lucrurile, a dat tonul...). El militează pentru miturile întemeietoare. Şi se
repede: Văd că ai o ură viscerală împotriva regimului comunist. Dar pe-atunci,
de ce ai tăcut? De ce n-ai protestat? De ce ai primit un salariu bun? Zic: Acel
salariu l-am primit pe drept, pentru munca de calitate prestată timp de 39 de
ani ca inginer specialist. Dar n-am intrat în partid, iar ca să nu mă cheme la
stîlp, mi-am lăsat barbă, după doar 2 ani de inginerie. Discuţia se opreşte aici, căci intrăm la masă. Acolo
le spun celor doi scriitori: Da, aceste mituri întemeietoare sunt necesare în istorie. Dar să luăm
aminte că ele au fost scoase în faţă abia la 1848. Căci pînă atunci, nu numai
la noi, ci în întreaga Europă, în afară de Franţa, singura care a fiinţat ca
stat neţional încă de la anul 900, să nu uităm că exista o acută fărîmiţare
medievală, Italia s-a unit abia la 1864, cu Cavour şi Victor Emanuel, Prusia
era despărţită de Germania, iar Bulgaria şi Polonia nici nu existau ca naţiuni,
practic toate naţiunile europene au devenit state abia după destrămarea
imperiului Austro-Ungar, după Primul război Mondial.
Iar la comentariul de ieri al lui IM, precum că
jurnalul Cţei Buzea este ajustat, spun: Nici nu se poate altfel. Autorul
lucrează mereu asupra textelor sale. El este stăpînul suveran pe textul lui în
tot timpul pînă la publicare, dar şi după aceea; are libertatea să adauge, să
scoată, să modifice, să rescrie şi să facă tot ce vrea cu textul său, în ideea
de a-i da forma pe care o consideră cea mai elevată stilistic. Fie că menţionează
ce a modificat, fie că nu. Atunci Gh.I. povesteşte că i-a plăcut o poveste de
Ştefan Bănulescu din Iarna bărbaţilor
şi l-a re-publicat. A primit un telefon revoltat de la autor: Dle I., credeam
că-mi eşti prieten... El: Credeam că vă fac o surpriză plăcută. Nu, dle
Istrate, eu sunt stăpînul absolut al textelor mele! S-a făcut mic Gh. I., care
voise să-i facă pe plac lui Bănulescu. Şi, zice Gh.I.: Spre mirarea mea, a
venit apoi St.B. să-şi ia banii pentru textul pe care abuziv i-l publicasem.
Dreptul lui...
Şi ce n-am adus în discuţie, dar o voi face cu prima
ocazie: Cum să văd eu măreţie şi model demn de urmat de o naţiune în cazul unui
bastard precum Mihai Viteazu, care făcuse împrumuturi absolut fanteziste în
vederea operaţiilor sale militare, încît ţara nu le-ar fi putut achita nici
dacă fiecare locuitor ar fi fost vîndut ca sclav?! Dar el ce face? Îi cheamă pe
toţi creditorii în aceeaşi zi şi pune să fie tăiaţi pînă la unul... Or, aflînd
de asta, simţul moral al românului, inclusiv cel al amicului meu IM nu clipeşte
măcar; probabil/desigur se gîndeşte: Bine le-a făcut, mama lor de expoliatori!
Eu însă nu pot să recomand drept model naţional pe un astfel de aşa-zis erou...
Jurnalul Cţei Buzea mi se pare la cel mai înalt nivel, iar
poezia Calvarul este cu adevărat
genială. Îi spun lui Gh.I. că o consider cea mai valoroasă poetă a noastră. Mă
întreabă dacă i-am citit Roua plural.
Păi, zic, nu eu sunt redactorul de carte, la Vinea?! Îmi citeşte o însemnare a
lui din 1979, cînd AP l-a cîştigat pe Andrei în urma unui proces în care a
cumpărat pe toată lumea. A transcris ce i-a spus CB la telefon.
Va urma
Niciun comentariu:
Trimiteți un comentariu